Ge mig din hand.
- Jag trodde lidandet var över. - Det är korsetten. Den stramar.
Ingen trevägs-snörning? Sa omodernt.
Det är polisväsendets läkare. Ingen stilkänsla alls.
Naja, imorgon är det över.
Vad händer da?
Korsetten aker av.
Jag kommer att kunna klia mig igen.
Jag kastar ut det här eländet genom fönstret. Jag kommer att vara fri.
Midge, tror du manga män bär korsett?
- Fler än du tror. - Jasa?
Vet du det av egen erfarenhet eller...
Lägg av.
- Vad händer efter imorgon? - Vad menar du?
Vad ska du göra när du slutat inom polisen?
- Du later sa ogillande, Midge. - Nej. Det är ditt liv.
Du var en smart, ung advokat som bestämde...
att han skulle bli kommissarie en dag.
- Jag var tvungen att sluta. - Varför?
P.g.a. Min höjdrädsla, min akrofobi.
Jag vaknar pa natten, ser mannen falla fran taket...
och jag försöker na honom och...
- Det var inte ditt fel. - Det säger alla.
- Johnny, läkarna förklarade... - Jag vet.
Jag har akrofobi, som ger mig vertigo, jag far svindel.
Vilken tidpunkt att fa reda pa det.
Du har det och du lär fa behalla det. Ingen bär skulden. Sa varför sluta?
Menar du sitta vid ett skrivbord, en stolsryttare?
- Där du hör hemma. - Och min akrofobi da?
Tänk om jag sitter pa stolen, bakom ett skrivbord.
Sa ramlar en penna ner pa golvet...
jag försöker plocka upp den, voilà, akrofobin kommer tillbaka.
Vad ska du göra?
Jag tänker inte göra nat pa ett tag.
Glöm inte att jag är en välbärgad man, som det heter.
Ganska välbärgad.
Varför aker du inte bort ett tag?
För att glömma, menar du? Var inte sa moderlig.
Jag kommer inte bli tokig.
- Har du haft yrsel den här veckan? - Precis nu.
Musiken, Midge. Tycker du inte att den är lite...
Vad är det här för pryl?
En bysthallare.
Du känner till sana saker. Du är en stor pojke.
Jag har aldrig sett en san där.
Den är helt ny. Revolutionerande stöd.
Inga axelband, inga band i ryggen, ända gör den allt en bysthallare ska.
Den är baserad pa konsolbro-principen.
Är den?
En flygplansingenjör söder om San Francisco designade den.
Han gjorde den pa fritiden.
Som en hobby.
En gör-det-själv sak.
Hur är det med kärleken?
Vilken underlig association.
Na?
Normalt.
Tänker du aldrig gifta dig?
Du vet att det bara finns en man för mig.
Du menar mig. Vi var väl förlovade en gang?
- I hela tre veckor. - Den gamla goda collegetiden.
Det var du som bröt förlovningen, minns du det?
Jag är fortfarande ledig. Ledige Ferguson.
Kommer du ihag en kille pa college som hette Gavin Elster?
- Gavin Elster? - Ja, lustigt namn.
Borde jag det? Nej.
Han ringde mig idag. Han höll sig borta under kriget.
Nan sa att han akt till östkusten. Han är väl tillbaka.
- Numret gar till ett härbärge. - Där lösdrivarna haller till.
Det är möjligt.
Han är väl arbetslös och vill bli bjuden pa en drink.
Jag är arbetslös. Jag bjuder honom pa nagra drinkar och lättar mitt hjärta.
Inte ikväll. Kan vi inte ga ut och ta en öl?
Ledsen, gubben. Arbete.
Da gar jag väl hem.
Vad menade du med att inte kunna bli av med den?
Vada?
Akrofobin.
Jag fragade min doktor.
Han sa att en chock till kan häva den, men gör det förmodligen inte.
Du hoppar väl inte fran ännu ett tak för att fa veta?
- Jag kommer över det. - Hur?
Jag har en teori.
Om jag sakta men säkert vänjer mig vid höjder...
stegvis, förstar du?
Jag ska visa vad jag menar.
Jag ska visa dig.
- Vi börjar med den här. - Den?
Vad borde jag börja med, Golden Gate-bron?
Titta. Nu sa.
Nu tittar jag upp, och sen ner.
- Du skojar. Vänta lite. - Det är jättelätt.
- Här. - Duktig flicka.
Jag använder den. Ställ den där.
Okej, första steget.
Steg nummer tva.
Steg nummer tva pa gang.
Sa ja.
Ser du? Jag tittar upp, och ner, upp...
Jag ska ga och köpa mig en riktigt hög stege.
- Ta det lugnt. - Okej, nu gäller det.
Inga problem.
Det är ju busenkelt. Jag tittar upp, och ner.
Hur hamnade du i skeppsbyggarbranschen, Gavin?
Jag gifte in mig i den.
Intressant bransch.
Den är trakig, ärligt talat.
Du maste inte göra det för att överleva.
Nej, men man tar pa sig ansvar.
Min frus familj är borta.
Nan maste se efter hennes intressen.
Hennes fars partner driver företagets varv pa östkusten. Baltimore.
När jag ända maste jobba med det, bestämde jag mig för att atervända hit.
- Jag har alltid trivts bra här. - När kom du tillbaka?
För ett ar sen.
Gillar du det?
San Francisco har förändrats.
Det San Francisco star för, för mig, försvinner snabbt.
Som de här.
Jag skulle ha gillat att bo här.
Färg, spänning, styrka.
Frihet.
Borde inte du sitta ner?
Nej, jag är okej.
Det var trakigt att läsa det där i tidningen. Och nu har du lämnat poliskaren.
- Är det ett permanent fysiskt handikapp? - Nej, nej.
Jag kan bara inte ga uppför jättebranta trappor eller vara pa höga platser...
som baren pa Top of the Mark.
Det finns manga barer pa gatuplan här i stan.
Vill du ha en drink nu?
Nej, jag tror inte det.
Det är lite tidigt för mig.
Det var väl allt?
Jag har aldrig gift mig. Jag träffar sällan collegegänget.
Jag är en pensionerad inspektör och du är i batbyggarbranschen.
Vad funderar du pa, Gavin?
Jag bad dig komma hit, Scottie, för jag visste att du slutat inom polisen...
men jag undrade om du ville göra mig en tjänst och fortsätta med det.
Jag vill att du bevakar min fru.
Nej, inget sant. Vi är lyckligt gifta.
- Men, vad... - Jag är rädd att hon kan raka illa ut.
- P.g.a. Vem da? - Nan som är död.
Scottie, tror du att nan fran det förflutna...
nan som är död, kan ga in i och ta kontroll över en levande varelse?
Nej.
Om jag säger att det hänt min fru, vad säger du da?
Jag skulle rada dig att ta henne till närmaste psykiater eller psykolog...
eller neurolog, eller... Kanske helt enkelt till familjeläkaren.
Jag skulle be honom kolla dig ocksa.
Da är du oanvändbar för mig. Ledsen att jag slösat bort din tid.
Tack för att du kom, Scottie.
Jag menade inte att vara sa brysk.
Nej, det later idiotiskt, jag vet.
Och du är fortfarande samme envise Scot, eller hur?
Har alltid varit. Tror du att jag hittar pa?
Nej.
Jag hittar inte pa. Jag skulle inte kunna.
Hon kan sitta och prata om nat.
Helt plötsligt tystnar hon.
Hennes ögon liksom mulnar och blir tomma.
Hon är nan annanstans, borta, nan jag inte känner.
Jag kallar pa henne, hon hör mig inte ens.
Sen, med en lang suck, är hon tillbaka.
Tittar vaket pa mig. Hon vet inte ens att hon varit borta.
Kan inte säga var eller när.
Hur ofta händer det här?
Mer och mer ofta de senaste veckorna.
Och hon vandrar. Gud allena vet vart.
Jag följde efter henne en dag...
hon kom ut fran lägenheten, nan jag inte kände.
Hon gick t.o.m. Pa ett annat sätt.
Hon klev in i bilen och...
körde ut till Golden Gate-parken, 8 km.
Satt vid sjön...
stirrandes över vattnet pa pelarna pa andra sidan.
Porten till de förgangna, du vet.
Hon satt länge utan att röra sig.
Jag var tvungen att aka tillbaka till kontoret.
När jag kom hem pa kvällen fragade jag vad hon gjort under dagen.
Hon sa att hon kört till parken...
och suttit vid sjön.
Na?
Mätaren i bilen visade att hon kört 15 mil.
Vart akte hon?
Jag maste veta vart hon aker och vad hon gör...
innan jag blandar in läkare.
- Har du tagit upp det med nan läkare? - Ja, försiktigt.
Jag vill veta mer innan hon läggs in för san vard.
Jag kan ordna en deckarbyra som följer henne at dig.
- Palitliga, bra killar. - Jag vill ha dig.
Du, det är inte mitt bord.
Jag behöver en vän, nan jag kan lita pa.
Jag är helt panikslagen.
Jag har dragit mig tillbaka. Jag vill inte dras in i den här soppan.
Hör pa, vi ska ga pa en operapremiär ikväll.
Vi ska äta pa Ernie's innan. Du kan se henne där.
CARLOTTA VALDES 3 december, 1831 - 5 mars, 1857
Far jag fraga er en sak? Damen som sitter där.
Vem är kvinnan pa tavlan?
Det är Carlotta. Det star i katalogen. Carlottas porträtt.
- Kan jag ta den här? - Ja.
Ja?
Kan jag hjälpa till?
- Ja. Driver ni det här hotellet? - Ja.
Kan ni säga vem som har rummet pa andra vaningen...
pa hörnet, det hörnet?
Tyvärr kan jag inte lämna ut san information.
Vara gäster har rätt till avskildhet.
Dessutom tror jag att det är olagligt.
Givetvis tror jag inte nan skulle ta illa upp, men ända...
Har hon gjort nat?
Var snäll och svara pa fragan.
- Inte kan den rara flickan... - Vad heter hon?
- Miss Valdés. Hon är spanjorska. - Carlotta Valdés?
Ja, just det.
Sött namn, inte sant? Utländskt, men sött.
Hur länge har hon varit här?
Det är nog tva veckor. Hyran ska betalas imorgon.
Sover hon nansin här?
Nej, hon kommer bara och sitter tva eller tre ganger i veckan.
Jag fragar inte, vet ni, sa länge de sköter sig.
Säg inte att jag varit här när hon kommer ner.
Hon har inte varit här idag.
Jag sag henne för fem minuter sen.
Nej, hon har inte varit här alls. Jag skulle sett henne.
Jag har varit här och smörjt olivolja pa mina plastväxters blad.
Och titta.
Ser ni? Hennes nyckel ligger i facket.
- Skulle ni vilja ga upp och titta? - I hennes rum?
- Just det. - Javisst, om ni vill.
- Men det verkar fanigt. - Tack.
Detektiven?
Vill ni komma och titta?
- Hennes bil är borta. - Vilken bil?
Midge...
känner du nan som kan San Franciscos historia?
Sa vill en flicka bli bemött.
Inget: "Hej, du ser underbar ut"-trams.
Utan: "Känner du nan som kan San Franciscos..."
- Vill du ha en drink? - Nej, tack.
Na, vem känner du? Du känner alla.
Professor Saunders pa Berkeley.
Nej, inte den sortens historia.
Jag menar smasaker, folk man aldrig hört talas om.
Du menar gamla goda bohemtiden i gamla goda San Francisco.
Smaskiga saker, som vem som sköt vem i Embarcadero...
- i augusti, 1879. - Just det.
- Pop Leibel. - Vem?
Pop Leibel. Han äger Argosy bokhandel.
Vad vill du veta?
Jag vill veta vem som sköt vem i Embarcadero i augusti, 1879.
Vänta lite. Du är inte polis längre. Vad är det som pagar?
- Känner du honom väl? - Vem?
- Pop Leibel. - Visst.
Da aker vi. Du far presentera mig.
- Ta din hatt. - Jag behöver den inte.
Johnny, vad är det fragan om?
Vänta lite.
Ja, jag minns.
Carlotta.
Den vackra Carlotta.
Den sorgsna Carlotta.
Vad har ett gammalt hus i hörnet av Eddy och Gough...
med Carlotta Valdés att göra?
Det var hennes. Det byggdes at henne för manga ar sen.
- Av vem? - Av...
Nej. Namnet minns jag inte.
En rik man. En man med makt.
- Cigarrett? - Nej, tack.
- Ni, fröken? - Nej, tack.
Det är ingen ovanlig historia.
Hon kom fran nan liten ort söder om stan.
En spansk mission, säger vissa.
Ung, ja. Väldigt ung.
Och hon hittades da hon dansade och sjöng i en kabaré av den mannen...
och han tog henne...
och byggde ett stort hus at henne i Western Addition.
Och...
ett barn föddes.
Ja, just det. Barnet.
Jag kan inte säga exakt hur lang tid det gick...
eller hur lyckliga de var...
men sen kastade han ut henne.
Han hade inga andra barn. Hans fru hade inga barn.
Sa han behöll barnet och kastade ut henne.
Ni vet, en man kunde göra sant daförtiden.
De hade makten och friheten.
Och hon blev den sorgsna Carlotta.
Ensam i det stora huset.
Hon gick ensam pa gatorna...
med kläder som blivit gamla, lappade och smutsiga.
Och, den tokiga Carlotta...
stoppade folk pa gatan för att fraga:
"Var är mitt barn?
"Har ni sett mitt barn?"
- Stackars liten. - Och hon dog.
- Hon dog. - Hur?
Hon tog sitt liv.
Det finns manga sana historier.
- Tack sa mycket. - Ingen orsak.
Det var snällt.
Vänta lite! Hej da, Pop. Tack sa mycket.
- Okej, Johnny-O, betala mig. - För vad?
- För att ha tagit hit dig. Berätta. - Finns inget att berätta.
- Annars ser jag till att du far bära korsett. - Lägg av. Jag kör hem dig.
Vi är framme.
- Du har inte berättat allt. - Tillräckligt.
- Vem är killen och vem är frun? - Ut. Jag har saker att göra.
Jag vet. Han som ringde. Din gamle collegepolare, Elster.
Ut, snälla.
Tanken är att den vackra, galna Carlotta ska ha atervänt fran de döda...
och har besatt Elsters fru.
Johnny, lägg av.
Jag säger inte vad jag tror, utan vad han tror.
- Vad tror du? - Tja, jag...
- Är hon söt? - Carlotta?
Inte Carlotta. Elsters fru.
Ja. Jag antar att hon skulle kunna anses...
Jag ska nog aka och titta pa porträttet. Hej da.
Du har gjort ett bra jobb, Scottie.
- Det är Carlotta Valdés. - Ja.
Det finns saker du inte berättade.
- Jag visste inte vart hon skulle ta dig. - Men du kände till det här.
Har du sett hur hon har sitt har? Det är en annan sak ocksa.
Min fru, Madeleine, har flera smycken som tillhörde Carlotta.
Hon ärvde dem.
Har aldrig burit dem. De var för gammalmodiga.
Förrän nu.
När hon är ensam, tar hon fram dem och tittar pa dem...
behandlar dem varsamt, förundrat...
sätter pa sig dem och stirrar pa sig själv i spegeln...
och gar in i den där världen, blir nan annan igen.
Carlotta Valdés var vada, din frus mormor?
Mormors mor.
Barnet som togs ifran henne...
vars förlust drev Carlotta till vansinne och död, var Madeleines mormor.
Och hotellet var Valdés hem.
Jag tror det är förklaringen.
Vem som helst skulle kunna bli besatt av ett sant förflutet.
Hon har aldrig hört talas om Carlotta.
Vet hon inget om graven vid Mission Dolores?
Eller det gamla huset pa Eddy Street?
Porträttet pa Palace of the Legion...
- Inget. - När hon aker till de där ställena...
är hon inte längre min fru.
Hur vet du allt det här?
Hennes mor berättade det mesta för mig innan hon dog.
Resten har jag själv grävt fram.
- Varför sa hon inget till sin egen dotter? - Rädsla.
Hennes mormor blev galen och tog sitt liv.
Hennes blod finns i Madeleine.
Jag behöver verkligen den här.
Madeleine.
Nej, det var inget.
Okej, jag ringer tillbaka.
Ja.
Är ni okej?
Ni kanske vill ha den här.
Ni borde komma hit till brasan där det är varmt.
Vad gör jag här?
Vad hände?
Ni föll i San Franciscobukten.
Jag försökte torka ert har sa gott det gick.
Era saker är i köket. De är snart torra.
Kom hit till brasan.
Jag hämtar nagra kuddar.
Varsagod.
Vill ni ha lite kaffe?
Här, ta lite. Eller en drink, kanske?
Sa jag föll i floden och ni fiskade upp mig?
Just det.
- Tack. - Minns ni inte det?
Nej, jag...
Minns ni var ni var?
Visst minns jag det.
Men jag maste ha fatt yrsel och svimmat.
Var var ni?
Vid Old Fort Point. Vid Presidio.
Visst minns jag det. Jag gar ofta dit.
Varför gar ni dit?
Jag tycker sa mycket om det. Det är vackert där.
Framförallt vid solnedgangen.
Tack för brasan.
Var var ni innan?
- När? - I eftermiddags.
Jag gick omkring.
Visst, men var? Precis innan?
I centrum och shoppade.
Här, ta lite kaffe.
Jag tror det är varmt ännu.
Ni är hemskt rättfram i era fragor.
Förlat. Jag ville inte vara oförskämd.
Det är ni inte. Ni är rak bara.
Vad gjorde ni själv där, pa Old Fort Point?
Gick omkring.
- Tycker ni ocksa om det? - Ja.
Och var hade ni varit precis innan?
Pa Palace of the Legion of Honor, konstmuseet.
Det är en underbar plats, inte sant?
Jag har aldrig varit inne, men det ser förtjusande ut.
Som väl är för mig, gick ni omkring.
Jag har besvärat er nat hemskt.
Nej, det har ni inte.
När ni...
Jag hade nagra harnalar.
Harnalarna, ja. De är här.
Och min väska, tack.
- Varsagod. - Tack.
Ni borde inte tagit hit mig.
Jag visste inte var ni bodde.
Ni kunde tittat i min bil. Men ni visste inte om den, eller hur?
Jag visste vilken det var. Den star här utanför nu.
Jag trodde inte ni ville bli hemkörd i det tillstandet.
Nej, ni har rätt.
Jag är glad att ni inte gjorde det. Jag skulle aldrig lärt känna er.
Tack. Men jag känner inte er och ni känner inte mig.
- Jag heter Madeleine Elster. - Jag heter John Ferguson.
Bra, kraftfullt namn. Kallas ni för John eller Jack?
John, mestadels.
Gamla vänner kallar mig John. Bekanta kallar mig Scottie.
Jag tänker kalla er mr Ferguson.
Jösses, det skulle jag inte gilla.
Efter det som hänt i eftermiddag, tycker jag ni ska kalla mig Scottie.
Kanske John.
Jag föredrar John.
Da sa. Vad gör ni, John?
Jag gar omkring.
En bra sysselsättning. Bor ni här ensam?
- Man ska inte bo ensam. - Vissa föredrar det.
Nej, det är fel.
Jag är gift, ska ni veta.
Kan ni berätta en sak? Har det här hänt er förut?
Vad?
Att ni ramlat i bukten.
Nej, det har det inte.
Jag har fallit i sjöar, fran roddbatar, när jag var liten.
Jag föll t.o.m. I floden en gang da jag hoppade fran sten till sten.
Men jag har aldrig fallit i San Franciscobukten.
Har ni?
Nej, det är första gangen för mig ocksa.
Ni ska fa lite mer kaffe.
- Halla? - Vad hände? Hon är inte hemma än.
Hon mar bra. Hon är fortfarande här. Jag kör hem henne snart.
- Vad hände? - Hon föll i bukten.
- Halla? - Gjorde hon sig illa?
Nej, hon mar bra. Inget att oroa sig för.
Men hon vet inget. Förstar du?
Hon vet inte vad som hände.
Scottie, Madeleine är 26.
Carlotta Valdés tog livet av sig när hon var 26.
Vänta lite, Gavin.
Okej, Johnny-O. Var det ett spöke?
Var det kul?
Brev till mig?
- Ja. Hej. - Hej.
Jag var orolig för er igar. Ni skulle inte ha stuckit iväg.
Tja, jag kände mig sa fanig.
Jag ville köra hem er. Mar ni bra?
Ja, jag är okej. Inga sviter.
Vattnet var kallt, eller hur?
- Det var det verkligen. - Vilken dum sak att göra.
Ni var sa snäll.
Det är ett formellt tackkort och en stor ursäkt.
- Ni har inget att be om ursäkt för. - Jo, det har jag.
Det maste ha varit väldigt genant för er.
Inte alls. Jag uppskattade...
att prata med er.
Jag uppskattade att prata med er.
Jag hämtar min post.
- Vill ni ha en kopp kaffe? - Nej, tack.
Jag kunde inte posta det. Jag hade ingen adress, bara ett landmärke.
Jag kom ihag Coit Tower. Det ledde mig hit.
Det är första gangen jag är tacksam för Coit Tower.
- Det hoppas jag ocksa. - Vada?
- Att vi träffas igen. - Det har vi.
Hej da.
Vart ska ni aka?
Jag vet inte.
- Shoppa? - Nej.
Nat speciellt ställe?
Jag tänkte bara vandra omkring.
Det var vad jag tänkte göra.
Just det. Det glömde jag. Det är ju ert yrke, eller hur?
Tycker ni inte att det är synd att vi tva...
Vandrar omkring pa olika hall?
Vandrar omkring gör man ensam.
Tva tillsammans är alltid pa väg nanstans.
Det är inte nödvändigtvis sant.
- Ni lämnade dörren öppen. - Jag kommer strax.
Hur gammalt?
Ca 2000 ar, eller sa.
- De äldsta levande tingen. - Ja.
- Har ni varit här förut? - Nej.
Vad tänker ni pa?
Alla som fötts och dött...
medan träden fortsatte leva.
De heter Sequoia sempervirens. "Alltid gröna, alltid levande."
- Jag tycker inte om dem. - Varför inte?
Eftersom jag maste dö.
Här är en genomskärning av ett av de gamla träden som höggs ner.
DE VITA RINGARNA VISAR TRÄDETS VIDD
VID OLIKA HÄNDELSER
1215 MAGNA CHARTA SKREVS UNDER
1066 SLAGET VID HASTINGS
909 E. KR.
1492 AMERIKA UPPTÄCKS
1776 SJÄLVSTÄNDIGHETSFÖRKLARINGEN
1930 TRÄDET HUGGS NER
Ungefär här, föddes jag...
och där dog jag.
Det var bara ett ögonblick för dig.
Du märkte det inte.
Madeleine.
Var är ni nu?
- Här med er. - Var da?
- De höga träden... - Har ni varit här tidigare?
- Ja. - När da?
När föddes ni?
- För länge sen. - Var?
När? Berätta.
- Berätta, Madeleine. - Nej!
- Vart ska ni? Vad för er bort? - Jag kan inte säga det.
När ni hoppade i vattnet visste ni inte var ni var.
- Jag hoppade inte. Ni sa att jag föll i. - Varför hoppade ni?
- Det kan jag inte berätta. - Vad inne i er sa at er att hoppa?
- Snälla. - Vad?
Fraga inget mer.
Ta mig härifran.
Ska jag köra hem er?
Nanstans där det finns ljus.
Lova att inte fraga igen.
Varför sprang ni?
Jag är ansvarig för er nu.
Kineserna säger att har man räddat nans liv...
är man för alltid ansvarig för det, sa jag är engagerad.
Jag maste fa veta.
Jag vet sa lite.
Det är som om jag gar i en lang korridor...
som en gang varit spegeltäckt, och nu finns det bara skärvor kvar...
och vid slutet av korridoren...
finns bara mörker.
Och jag vet att när jag gar in i mörkret...
sa dör jag.
Jag har aldrig natt slutet. Jag har alltid atervänt innan.
- Förutom en gang. - Igar?
Och ni visste inte vad som hänt förrän ni vaknade upp hos mig.
Ni visste inte var ni var.
Men smasakerna, spegelbitarna, de minns ni.
- Vagt. - Vad minns ni?
Ett rum...
och jag sitter där ensam.
- Alltid själv. - Vad mer?
- En grav. - Var?
Jag vet inte. Det är en öppen grav...
och jag star vid gravstenen och tittar ner.
- Det är min grav. - Hur vet ni det?
- Jag vet. - Star det nat namn pa stenen?
Nej.
Den är ny och oskriven och väntar.
Vad mer?
Det här är en dröm, tror jag.
Ett torn och en klocka, och en trädgard nedanför.
Det verkar vara i Spanien...
en by i Spanien.
Den bara försvinner.
Ett porträtt, da?
- Ser ni nat porträtt? - Nej.
Om jag bara kunde hitta nyckeln, början...
och fa ihop bitarna, jag...
Och förklara bort alltihop?
Det finns en förklaring, ska ni veta.
Om jag är galen, skulle väl det förklara saken?
Madeleine!
Scottie!
Jag är inte galen! Jag vill inte dö.
Det är nan inne i mig, och hon säger att jag maste dö.
Scottie, släpp mig inte.
Jag är här. Jag har er.
Jag är sa rädd.
Lämna mig inte.
- Stanna hos mig. - Hela tiden.
- Hej, Johnny. - Hej.
- Fick du mitt meddelande? - Det gjorde jag verkligen.
Jag hämtar en drink.
Sen när gar du omkring och stoppar lappar under karlars dörrar?
Sen jag slutade lyckas hitta dem per telefon.
För en som inte har nat att göra är du verkligen ett flitigt litet bi.
Var har du varit?
Jag har gatt omkring.
- Var? - Lite här och där.
Varför var du sa angelägen om att träffa mig?
Allt det stod pa lappen var: "Var är du?"
Det later väl inte sa desperat?
Jag kände en underton.
Jag tänkte att om jag gav dig en drink och lagade lite middag...
skulle du vara sa tacksam att du bjöd mig pa bio.
Det later rimligt. Vad ska vi prata om över middagen?
Lite av varje.
Vad jag har gjort?
Om du vill.
Vi behöver inte prata om nat du inte vill prata om.
Givetvis.
Vad har du gjort?
Gatt omkring.
Vad har du gjort? Tack, raring.
Jag har haft det underbart.
- Jag har tagit upp min passion: Malandet. - Kul för dig.
Jag har alltid sagt att du slösade tid i underklädesbranschen.
Det är ett jobb. Men jag tycker det här är jättespännande.
Vad är det? Ett stilleben?
Inte direkt.
Vill du se?
Jag vill ge den till dig.
Det är inte kul, Midge.
Jag tänkte bara...
Vi tar bion en annan kväll.
Marjorie Wood, din dare!
Idiot!
Dumskalle!
Vad star pa?
Jag borde ha ringt, men jag ville träffa dig, vara med dig.
- Varför? Vad har hänt? - Jag drömde.
- Drömmen kom tillbaka. - Allt kommer att ordna sig.
Det ordnar sig. Du ska fa lite konjak.
Drick upp det här.
Som medicin.
Det var en dröm. Du är vaken. Allt är bra nu.
Kan du berätta nu?
Det var tornet igen, och klockan i den gamla spanska byn.
- Ja? - För första gangen var allt sa klart.
Berätta.
Ett bytorg och en park med träd...
och en gammal vitkalkad spansk kyrka med ett kloster.
Pa andra sidan parken fanns ett stort, gratt trähus...
med en veranda och en balkong ovanför en liten trädgard...
och bredvid, ett stall med gamla vagnar i.
Fortsätt.
I slutet av parken fanns ett vitkalkat stenhus...
med ett fint pepparträd i hörnet.
Och ett gammalt hotell i trä, fran det gamla Kaliforniens dagar?
Och en saloon? Mörka, laga tak, med hängande oljelampor?
- Ja. - Det existerar.
Det är igen dröm.
Du har varit där förut. Du har sett det.
Nej, aldrig.
16 mil söder om San Francisco ligger en gammal spansk missionsstation...
som heter San Juan Bautista, och den har bevarats...
precis som den var för 100 ar sen, som ett museum.
Tänk till ordentligt, raring.
- Du har varit där förut. Du har sett den. - Jag har aldrig varit där.
- Tänk efter.
Fortsätt med drömmen. Vad skrämde dig?
Jag stod ensam pa gräset och letade efter nat...
sen började jag ga mot kyrkan...
men mörkret omslöt mig och jag var ensam i mörkret...
drogs in i det, och jag kämpade för att vakna.
Du är säker nu.
Du har gett mig nat att arbeta pa.
Jag tar dig dit i eftermiddag.
När du ser det, kommer du minnas att du sett det förr.
Det kommer att fa slut pa dina drömmar. Jag lovar.
Okej?
- Kom nu. Jag kör dig hem. - Nej. Jag klarar mig.
Kom tillbaka vid tolvtiden.
STALL
Var är du nu?
- Här med dig. - Och det är verkligt!
Den är inte riktigt som för 100 ar sen...
eller ett ar sen eller ett halvar sen eller när du nu var här.
Tänk nu pa när du var här.
Det fanns inte sa manga vagnar da.
Det fanns hästar i stallet...
en brun, tva svarta och en gra.
Det var var favoritplats...
men vi fick inte leka här.
Och syster Teresa grälade pa oss.
Titta här. Här är din graa häst.
Han har lite problem att ta sig in och ut utan att bli puttad.
Ser du? Det finns ett svar pa allt.
Madeleine, försök.
För min skull.
- Jag älskar dig. - Jag älskar dig ocksa.
- För sent. - Nej. Vi är tillsammans.
Nej, det är för sent. Jag maste göra en sak.
Nej. Du maste inte göra nat.
Inget alls.
Ingen äger dig. Du är säker hos mig.
Nej. Det är för sent.
Det är inte rätt. Det är för sent. Det skulle inte ske pa det här sättet.
Det maste hända. Vi är kära. Det är det som räknas.
- Snälla, släpp mig! - Lyssna pa mig.
- Tror du pa att jag älskar dig? - Ja.
Förlorar du mig, da vet du...
att jag älskade dig och ville fortsätta göra det.
Jag förlorar inte dig.
- Lat mig ga in i kyrkan, ensam. - Varför?
Mr Elster, som antog att hans frus mentala tillstand inte var stabilt...
vidtog atgärden att lata henne bevakas av mr Ferguson...
om nat skulle hända henne.
Ni har hört att mr Elster var beredd pa...
att ta sin fru till ett mentalsjukhus...
där hennes hälsa skulle varit i specialisters händer.
Mr Ferguson, som har varit polis, verkade vara...
rätt val för rollen som vakthund och beskyddare.
Som ni har hört, var det ett oturligt val.
Hursomhelst, tror jag att ni haller med om att maken är utan skuld.
Han dröjde med att skicka frun till läkare...
för att han behövde information om hennes beteende...
vilken han väntade sig fran mr Ferguson.
Han gjorde allt för att skydda sin fru.
Han kunde inte ana att mr Fergusons svaghet...
att hans höjdskräck...
skulle göra honom kraftlös när han behövdes som mest.
Vad gäller mr Ferguson...
har ni hört hans förre chef...
inspektör kapten Hansen, fran den stora staden i norr...
vittna om hans karaktär och skicklighet.
Kapten Hansen var väldigt entusiastisk.
Faktum är, att en annan gang, under liknande förhallanden...
da mr Ferguson lät en kollega falla mot sin död...
avfärdade Hansen det som "en oturlig olycka".
Givetvis ska mr Ferguson hedras för...
att en gang ha räddat kvinnans liv...
da hon, i ett ögonblick av förvirring, kastade sig i bukten.
Trakigt att han, trots att han visste att hon var självmordsbenägen...
inte ingrep mer vid det andra tillfället.
Men vi är inte här för att döma mr Fergusons brist pa initiativförmaga.
Han gjorde inget...
och lagen säger inget om ogjorda saker.
Inte heller hans underliga beteende efter att ha sett kroppen falla...
har nan betydelse för er dom.
Han stannade inte kvar pa brottsplatsen. Han lämnade den.
Han pastar att han fick en mental blackout och inte minns nat...
förrän han vaknade upp i sitt hem i San Francisco senare.
Ni kan acceptera detta eller ej.
Eller sa kan ni tro att, efter att än en gang ha latit nan dö...
stod han inte ut med resultatet av sin egen svaghet...
och flydde.
Det har inget med er dom att göra.
Det är en sak mellan honom och hans samvete.
Bevisen om Madeleine Elsters sinnestillstand innan hennes död...
sättet hon dog pa och obduktionsutlatandet...
som visar dödsorsaken...
borde inte ge er problem med domslutet.
Mina herrar, ni far överlägga enskilt.
- Vi har enats om ett domslut. - Tack.
"Juryn har funnit att Madeleine Elster begick självmord...
"under sinnesförvirring."
Er dom kommer att noteras. Ni kan ga.
- Scottie, nu gar vi. - Kan jag prata med honom lite?
Varsagod.
Ledsen, Scottie. Det var hart.
Han hade ingen rätt att tala till dig sa där.
Det var mitt ansvar. Jag borde inte ha blandat in dig.
Nej, du behöver inte säga nat.
Jag sticker, Scottie, för gott.
Jag kan inte stanna.
Jag avslutar hennes affärer, och mina...
och ger mig iväg sa langt jag kan.
Europa, kanske.
Och jag kommer nog aldrig tillbaka.
Adjö, Scottie.
Om det är nat jag kan göra för dig innan jag aker...
De kommer aldrig kunna första.
Du och jag vet vem som dödade Madeleine.
Kom, Scottie. Vi gar härifran.
Det är Mozart.
Jag hade ett langt samtal med damen pa musikterapin...
och hon säger att Mozart är killen för dig...
Dammvippan som tar bort spindelnäten.
Det är vad damen sa.
Det är underbart att allt finns pa band nu.
De har musik för alkoholister, musik för melankoliker...
och musik för hypokondriker.
Jag undrar vad som skulle hända om de förväxlades.
Jag tog med en hel del annat, du kan se vad du gillar.
Den stänger av sig själv.
Försök, är du snäll.
Försök.
Du är inte vilsen. Mamma är här.
Är tiden ute?
Jag kommer tillbaka, John.
Vill du att jag ska stänga av den?
Du vet inte ens att jag är här, eller hur?
Men det är jag.
Syster, far jag prata med doktorn en stund?
Doktorn, miss Wood.
Varsagod och stig pa.
Ja, miss Wood?
Hur lang tid kommer det ta er att fa honom ur det här?
Svart att säga. Âtminstone sex manader. Kanske ett ar.
Det hela beror pa honom.
- Han pratar inte. - Nej.
Han lider av akut melankoli...
blandat med skuldkänslor.
Han känner sig skyldig för det som hände kvinnan.
Vi vet sa lite om vad som hände innan.
En sak är säker. Han var kär i henne.
Det komplicerar det hela, inte sant?
En annan komplikation: Han är det ännu.
Och vet ni vad?
Jag tror inte att Mozart kommer hjälpa.
- Var fick ni tag pa den här bilen? - Ursäkta?
Jag köpte den fran en man som bodde här i huset.
Mr Gavin Elster. Jag köpte den när han flyttade.
Ni kände honom och hans fru!
Stackarn. Jag kände henne inte.
- Är det sant att hon... - Jag är ledsen.
En whisky och soda.
- Vad är det? - Far jag ställa ett par fragor?
- Varför? Vem är ni? - Jag heter John Ferguson.
Är det här en Gallup-undersökning?
- Jag skulle vilja fraga ett par saker. - Bor ni pa hotellet?
Nej. Jag rakade se er ga in, sa jag...
Jag tänkte väl det. En uppraggning.
Ni är väldigt fräck som följer mig in pa hotellet och upp till rummet.
- Försvinn nu. - Snälla. Jag vill bara tala med er.
Jag skriker snart.
Jag vill inte skada er. Jag lovar.
Lat mig bara tala med er.
- Om vad? - Er.
- Varför? - För att ni paminner om nan.
Den har jag ocksa hört förr.
Jag paminner om nan ni var vansinnigt förälskad i...
och sen dumpade hon er för en annan...
och ni har varit olyckligt kär sen dess.
Sen sag ni mig och nat sa klick.
Ni är inte pa helt fel spar.
- Det kommer inte fungera, sa ga. - Snälla, lat mig komma in.
Ni kan lämna dörren öppen. Jag vill bara prata. Snälla.
Jag varnar er, jag kan skrika väldigt högt.
Det behöver ni inte.
Ni ser inte ut som Jack Uppskäraren. Vad vill ni veta?
- Ert namn. - Judy Barton.
- Vem ni är. - En vanlig tjej. Jobbar pa Magnin's.
- Hur kommer det sig att ni bor här? - Ett ställe att bo pa.
- Men ni har inte bott här länge. - Jo, tre ar.
- Var bodde ni innan? - Salina, Kansas!
Vad är det här? Vad vill ni?
- Jag vill bara veta vem ni är. - Jag har berättat det.
Jag heter Judy Barton. Jag kommer fran Salina, Kansas.
Jag jobbar pa Magnin's och bor här.
Kära nan, maste jag bevisa det?
Okej, mitt körkort fran Kansas.
"Judy Barton, nummer Z296794.
"425 Maple Avenue, Salina, Kansas."
Ser ni adressen pa den här? Det är det här stället.
Ett kaliforniskt körkort utfärdat 25 maj, 1954.
Vill ni ta mina fingeravtryck? Är ni nöjd?
Antingen ni är nöjd eller inte, kan ni ga nu.
Ni var verkligen kär, eller hur?
Ser jag verkligen ut som henne?
Hon är död, inte sant?
Jag är ledsen att jag skrek at er.
Ja, det är jag och min mamma.
Och där är min pappa.
Han är död. Mamma gifte om sig, men jag gillade aldrig killen...
sa jag bestämde mig för att pröva pa det soliga Kalifornien.
Jag har varit här i tre ar.
Jag lovar.
- Vill ni äta middag med mig? - Varför?
- Det känns som om jag är skyldig er det. - Ni är inte skyldig nat.
- Gör ni det da? För min skull? - Middag och vad mer?
- Bara middag. - För att jag paminner om henne?
För att jag vill äta middag med er.
Jag har varit pa blindträffar förr.
Faktum är att jag blivit uppraggad förr.
Jag hämtar bilen. Jag kommer om en halvtimme.
- Ge mig tid att göra mig i ordning. - En timme?
Käre Scottie,
du hittade mig alltså.
Det här harjag fasat for och hoppats på...
undrandes vadjag skulle säga och gora om jag nånsin träffade dig igen.
Jag ville träffa dig igen, bara en gång.
Nu gerjag mig iväg, och du kan sluta leta.
Jag vill att du får ro i sinnet. Du har inget att känna skuld for.
Du var offret.
Jag var verktyget och du offret i Gavin Elsters plan att morda sin fru.
Jag fick spela henne for att jag liknade henne. Han klädde mig som henne.
Planen var rätt säker eftersom hon bodde på landet och sällan kom till stan.
Han valde dig som vittne till ett självmord.
Carlotta-historien var delvis sann, delvis påhittad...
for att du skulle vittna att Madeleine ville ta livet av sig.
Han kände till din sjukdom. Han visste att du inte skulle gå upp i tornet.
Han planerade så väl. Gjorde inga misstag.
Jag gjorde misstaget. Jag blev kär.
Det var inte en del av planen.
Jag älskar dig fortfarande ochjag vill att du ska älska mig.
Om jag vågade, skullejag stanna och ljuga...
och hoppas att du kunde älska mig igen...
for denjag är...
och glomma den andra och det forflutna.
Jag vet inte om jag är stark nog att forsoka.
Jag gör det.
- Varsagod. - Tack än en gang. God kväll.
Kan vi träffas imorgon?
- Imorgon kväll? Tja... - Nej, imorgon bitti.
Jag maste arbeta. Jag har ett jobb.
- Ga inte till jobbet. - Vad ska jag leva pa? Oljekällorna i Texas?
Lat mig ta hand om dig, Judy.
Tack sa mycket, men, nej tack.
- Nej, Judy, du förstar inte. - Jag förstar sa bra sa.
Jag har förstatt sen jag var 17.
- Och sen da? - Inget.
Inte? Vad är det da?
Vi kan väl...
träffa varandra mycket...
Varför da?
För att jag paminner om henne?
Det är ingen komplimang.
Inget annat?
Nej.
Det är inte heller nan komplimang.
Jag vill bara vara med dig sa mycket jag kan.
Tja...
jag skulle ju kunna ringa affären imorgon...
och hitta pa en ursäkt.
Den gillar jag.
- En san? - Ja.
Vi tar den här, sen köper vi lite kläder.
- Menar du det? - Ransohoffs ligger där.
- Bara det bästa är gott nog. Hur mycket? - 50 cent.
- Tack. - Du behöver inte.
Jag vill.
- Nej, inte en san. Inte alls. - Ni sa gra, sir.
Jag vill ha en vanlig gra dräkt.
- Men jag gillar den där, Scottie. - Nej, den är fel.
Herrn verkar veta vad han vill ha.
Okej. Vi hittar den.
- Vad gör du? - Jag försöker köpa en dräkt at dig.
Den andra hon hade pa sig var jättefin.
- Och den här är underbar. - Ingen av dem är rätt.
Jag tror jag vet vad ni menar. Vi hade den för länge sen.
Vi kan ha den modellen fortfarande.
Tack.
Du letar efter dräkten hon bar, till mig.
- Du vill klä mig som henne. - Jag vill att du ser fin ut.
- Jag vet vad som skulle passa dig. - Nej, jag vägrar!
Det kan inte spela dig nan roll. Jag vill bara se...
Jag vill inte ha nagra kläder. Jag vill härifran.
- Gör det för mig. - Här har vi den.
- Ja, den är det. - Jag tänkte väl det.
- Jag gillar den inte. - Vi tar den.
Kommer den passa?
Nagra mindre justeringar kanske, men det är damens storlek.
Den är färdig att provas om ett ögonblick.
- Hur lang tid tar det att göra ändringarna? - Tja...
- Kan vi fa den ikväll? - Om det är nödvändigt.
Ja, det är det. Nu vill vi titta pa en aftonklänning...
kort, svart med langa ärmar och fyrkantig urringning.
Scottie!
Ni vet verkligen vad ni vill ha. Jag ska se vad vi har.
- De är det. Har ni dem i brunt? - Ja, det har vi.
Bra.
Här, Judy. Svälj ner det bara, som medicin.
Varför gör du det här? Vad tjänar det till?
Jag vet inte.
Inget, antar jag. Jag vet inte.
Jag vill bli lämnad ifred. Jag vill härifran.
Det kan du, vet du.
Nej. Du skulle inte tillata det.
Och jag vill inte ga.
Judy, du ska veta en sak.
De senaste dagarna, är de lyckligaste jag upplevt pa ett ar.
Jag vet, för att...
För att jag paminner om henne.
Inte ens speciellt mycket.
Nej.
Nej, Judy. Det är du, ocksa.
Det är nat med dig som...
- Du vill inte ens röra mig. - Jo, det vill jag.
Kan du inte tycka om mig, bara mig, för den jag är?
I början var det sa bra. Vi hade kul.
Sen började du insistera pa kläderna.
Jag bär de jäkla kläderna om du vill...
om du tycker om mig.
Din harfärg.
Snälla Judy. Det spelar väl ingen roll för dig.
Om jag later dig förändra mig, hjälper det?
Om jag gör som du säger...
kommer du älska mig?
Ja.
Da gör jag det. Jag bryr mig inte om mig själv längre.
Kom. Vi sätter oss vid brasan.
Jag är rädd att det tar flera timmar.
Damen trodde att ni ville aka hem. Hon kommer sa fort hon är klar.
Nej. Säg at henne att jag aker till hennes hotell och väntar där.
- Vet ni vilken harfärg det är? - Ja, det är en enkel färg.
- Och resten... - Ja, vi vet vad ni vill ha.
Tack.
Na?
Det skulle vara bakatkammat med nalar i nacken. Jag sa det at henne.
Till dig ocksa.
Vi försökte. Det passade mig inte.
Snälla Judy.
- Var ska vi äta middag? - Var du vill.
- Ernie's? - Det är nat med dig och Ernie's, eller hur?
Det är trots allt vart ställe.
Hej, älskling. Gillar du mig?
- Inte mer än sa? - Kom hit.
Nej. Jag blir rufsig.
Det var det jag tänkte. Kom hit.
Det är för sent. Jag är sminkad.
Jag blev precis hungrig.
- Vill du hellre ga nan annanstans? - Nej. Ernie's blir bra.
Jag tänker äta en stor, härlig biff.
Fa se nu. Till att börja med tror jag...
Hjälper du mig med det här?
Jag har det.
- Hur gör man med det här? - Ser du inte det?
- Sa där, ja. - Tack. Jag är nästan klar.
Jag maste bara hitta mitt läppstift.
Var la jag det? Jag hade det nyss.
Jag undrar om det är här.
Sa där, jag är klar.
Vill du rufsa till mig lite?
Scottie, du är väl min nu?
Vad säger du om att äta utanför stan?
- Vi kan aka ner utmed kusten. - Okej. Om du vill sa.
Vi aker väldigt langt.
Jag kände för att köra. Är du jättehungrig?
Nej, det är ingen fara.
Vart är du pa väg?
En sista sak jag maste göra...
sen är jag kvitt det förflutna.
Varför är vi här?
Det sa jag.
Jag var tvungen att aka tillbaka en gang.
Bara en sista gang.
Varför? Varför hit?
Madeleine dog här, Judy.
- Jag vill inte. Jag väntar hellre... - Nej, jag behöver dig.
Varför?
Du maste vara Madeleine en stund.
När det är över, är vi bada fria.
- Jag är rädd. - Jag maste berätta om henne nu.
Precis där.
Vi stod där och jag kysste henne för sista gangen.
Hon sa: "Förlorar du mig, vet du att jag älskade dig...
"och ville fortsätta göra det."
Och jag sa: "Jag förlorar inte dig." Men det gjorde jag.
Sen vände hon sig om...
och sprang in i kyrkan.
När jag följde efter, var det för sent.
Jag vill inte ga in dit!
Det var för sent.
Jag hittade henne inte, men sa hörde jag fotsteg i trappan.
Hon sprang upp i tornet.
Precis här.
Förstar du? Hon sprang upp...
och genom en lönndörr i tornets topp.
Jag försökte följa efter, men kunde in ta mig till toppen.
Jag försökte, men kunde inte ta mig upp.
Det är inte ofta man far en andra chans.
Jag vill inte vara hemsökt längre.
Du är min andra chans, Judy.
Ta mig härifran!
Du ser ut som Madeleine nu. Ga upp för trapporna.
- Nej! - Ga upp för trapporna.
Ga upp, Judy...
sa följer jag efter.
Sa här langt kom jag, men du fortsatte.
Minns du det?
Halsbandet, Madeleine. Det var det som avslöjade dig.
Jag mindes halsbandet.
- Släpp mig! - Nej. Vi ska upp i tornet, Madeleine.
Du kan inte! Du är rädd!
Vi far se. Det här är min andra chans.
Snälla!
Den dan visste du att jag inte kunde följa efter dig.
- Vem var där uppe? Elster och hans fru? - Ja.
Och det var hon som dog. Den riktiga frun, inte du.
Du var förfalskningen.
- Var hon död eller levande? - Död! Nacken var bruten.
Han bröt nacken av henne. Han vill inte ta nagra risker.
När du kom upp knuffade han ner henne, men det var du som skrek.
- Varför skrek du? - Jag ville stoppa det. Jag sprang upp...
Stoppa det? Varför skrek du, när du lurat mig sa bra fram tills dess?
Du spelade frun väldigt bra, Judy. Han gjorde om dig, eller hur?
Han gjorde om dig precis som jag gjorde, fast bättre.
Inte bara kläderna och frisyren, utan utseendet, sättet och orden...
och när du vackert föll i trans.
Och du hoppade i vattnet, inte sant?
Jag slar vad om att du är en duktig simmerska, visst?
- Eller hur? - Ja!
Vad gjorde han mer? Tränade han dig? Övade han med dig?
Sa han precis vad du skulle göra och säga?
Du var en duktig elev, visst?
Varför valde ni mig? Varför just jag?
Din olycka!
Olyckan!
Jag var idioten, eller hur?
Jag var ett skräddarsytt vittne.
Jag klarade det.
- Jag klarade det. - Vad tänker du göra?
Vi ska ga upp och se pa brottsplatsen.
Kom, Judy.
Det var här det hände.
Ni tva gömde er där och väntade tills det var över...
sen smög ni ner och akte till stan, eller?
Och sen? Var du hans flickvän?
Vad hände med dig?
Dumpade han dig?
Med fruns alla pengar...
all frihet och makt, dumpade han dig. Vad synd.
Men han kände sig säker. Han visste att du skulle tiga.
- Gav han dig nat? - Lite pengar.
Och halsbandet, Carlottas halsband.
Det var där du gjorde bort dig.
Du borde inte behallit en mordsouvenir.
Du borde inte varit sa sentimental.
Jag älskade dig sa, Madeleine.
Jag var trygg när du fann mig.
Du kunde inte bevisa nat.
Men när jag träffade dig igen kunde jag inte fly. Jag älskade dig sa.
Jag trotsade faran och lät mig ändras...
eftersom jag älskade dig och ville ha dig.
Snälla Scottie. Du älskade mig.
- Gör mig trygg. Snälla! - Det är för sent.
Det gar inte att fa henne tillbaka.
Snälla.
Jag hörde röster.
Ma Gud vara barmhärtig.
Ansvarig utgivare: Peter Fagerström
Subtitles by Filou ;-)